Egoismul lui Nabokov?
Glorie (Polirom, 2003), o carte subtirica, de vreo doua sute de pagini, careia i-am acordat timp sa o savurez. Voluntar! Mi-era frica sa o termin prea repede, dar din pacate, s-a sfirsit :-) O carte a carei frumusete e data de stil: elegant, nostalgic, savuros. Naratiunea e si ea ampla, aerisita, destul de neobisnuita romanelor lui Nabokov.
Povestea insa, daca e sa ma iau dupa ce scrie in postafata, ar insela asteptarile cititorului fiindca titlul promite ceva, dar finalul e cu totul altul. Si tot in postafata lui Emil Iordache (a carui traducere o gasesc exclenta) se zice-asa: “Nabokov (o spune aproape textual undeva) nu este interesat decit de un cititor, si acel cititor este el insusi”. Ei bine, mie Nabokov (ori Vladimir Sirin, pseudonim sub care a scris aceasta carte in ruseste) nu mi-a inselat nicio asteptare! Dimpotriva...
Mi-a demonstrat cit de complicat poate fi procesul cautarii propriei identitati atunci cind esti tinar si esti pribeag. Atunci cind lumea idilica a copilariei, cu doica si seri de vis in Crimeea, cu calatorii fericite la Biarritz iti fuge de sub picioare si te trezesti deodata intr-o realitate cenusie, plictisitoare, triviala, in care doar visele profetice tin loc de idealuri. “Fiecare om cu multa imaginatie are vise profetice, aceasta este matematica iluziilor” (pag.153) Si aceste iluzii sint o poteca serpuind prin padurea unui tablou, ori un peisaj cu lumini in noapte vazut pe fereastra unui tren.
Tot din postfata: “Aici, din perspectiva personajului central, Martin Edelweiss, ideeacartii ar fi autodepasirea eului, antrenarea lui pentru suprimarea in sine a fricii si singularizarea acestui eu, distilarea vulgaritatii din el ”. Mai precis, tinarul “floare de colt” (ce caracterizare doar printr-un nume!!!) realizeaza ca e un fricos, ca viata si experientele lui sint vulgare si ca urmare, atunci cind are ocazia, ajutat fiind si de o imaginatie bogata, incepe sa-si corecteze identitatea (destul de controversata de altfel, din moment ce el este rus-anglofil cu pasaport si nume elvetiene), trecutul si .... viitorul. Isi imagineaza Zoorlanda, o tara nordica (o precursoare a Zemblei), “in care muritorilor de rind le este interzisa intrarea” (pag. 165), o legiueste si o imparte doar cu Sonia (cea pentru care dezvolta o adevarata obsesie) si-si fixeaza din acest tarim un ideal glorios. Un ideal transpus in practica la modul cel mai neasteptat si mai fara sens pentru cei din jurul sau. Gestul lui de a patrunde in tara interzisa este eroic doar pentru el insusi...si poate pentru cititor. La fel ca si momentul in care-si invinge teama, infruntind costisa de munte pentru-a doua oara.
Se spune ca in editia americana a romanului exista un cuvint inainte al lui Nabokov, in care scriitorul vorbeste de doua trucuri care l-au creat pe Martin Edelweiss: “primul este absenta mizei politice, calatoria sa finala in interzisa Zoorlanda nu face altceva decit sa prelungeasca pina la sfirsitul ei neologic acea poteca de basm [...]. Al doilea truc este acela ca printre insusirile cu care este inzestrat personajul nu se afla nici un talent deosebit; surplusul de fantezie al lui Martin Edelweiss nu are altceva decit propria viata ” (pag. 244). Daca asa zice Nabokov, atunci asa o fi! Insa mie mi s-a parut ca “Glorie” are si o miza politica (“o adresa”, asa cum recunoaste Nabokov intr-un citat reprodus pe coperta 4). Fiindca aparenta lipsa de sens, la nivel colectiv, a gestului lui Martin -de a se furisa in tara cu acces interzis- poate fi privita si ca o demonstratie pentru lipsa de sens a oricarei incercari eroico-romantice din partea diasporei rusesti de a se impotrivi noii puteri sovietice. Pe la pag. 157, mai exista o referire la “miasma bibliotecilor de inchisoare” pe care o emana noua literatura rusa. In ceea ce priveste al doilea truc, acela ca personajul principal nu are niciun talent deosebit, aici pot invoca rapid vreo doua-trei- patru calitati care fac din Martin un erou de roman: e tinar si frumos, atragator, inteligent, vorbeste fluent trei limbi si se descurca binisor in alte doua, joaca tenis si fotbal ca un profesionist iar, in plus, poseda o oarecare doza de elitism care-l face sa se (auto)plaseze in fata celorlalti. Aici e ceea ce-mi place cel mai mult la Nabokov; faptul ca le ofera personajelor sale aroganta, insa are grija apoi sa le taie din avintul elitist, folosind un umor incisiv, necrutator :-)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEh77PDVMFrcCy-qzRi_QSbNgtlMOhZlftDU-ImVS8IxCPgNLCwHg1EMtGCtC_ueEvYs0rI2ttnzDjo_Ekq2hikdHGcSplRHDxl4wjppsSk8gwS1O94S6OwvppYG1l3al4iaAmDQQw/s200/Glorie.jpg)
Povestea insa, daca e sa ma iau dupa ce scrie in postafata, ar insela asteptarile cititorului fiindca titlul promite ceva, dar finalul e cu totul altul. Si tot in postafata lui Emil Iordache (a carui traducere o gasesc exclenta) se zice-asa: “Nabokov (o spune aproape textual undeva) nu este interesat decit de un cititor, si acel cititor este el insusi”. Ei bine, mie Nabokov (ori Vladimir Sirin, pseudonim sub care a scris aceasta carte in ruseste) nu mi-a inselat nicio asteptare! Dimpotriva...
Mi-a demonstrat cit de complicat poate fi procesul cautarii propriei identitati atunci cind esti tinar si esti pribeag. Atunci cind lumea idilica a copilariei, cu doica si seri de vis in Crimeea, cu calatorii fericite la Biarritz iti fuge de sub picioare si te trezesti deodata intr-o realitate cenusie, plictisitoare, triviala, in care doar visele profetice tin loc de idealuri. “Fiecare om cu multa imaginatie are vise profetice, aceasta este matematica iluziilor” (pag.153) Si aceste iluzii sint o poteca serpuind prin padurea unui tablou, ori un peisaj cu lumini in noapte vazut pe fereastra unui tren.
Tot din postfata: “Aici, din perspectiva personajului central, Martin Edelweiss, ideea
Se spune ca in editia americana a romanului exista un cuvint inainte al lui Nabokov, in care scriitorul vorbeste de doua trucuri care l-au creat pe Martin Edelweiss: “primul este absenta mizei politice, calatoria sa finala in interzisa Zoorlanda nu face altceva decit sa prelungeasca pina la sfirsitul ei neologic acea poteca de basm [...]
7 comments:
Totul, la nabokov, este subtil.
uneori mi se pare ca "trucurile" despre care vorbeste sunt numai de el stiute, iar trimiterile sale si jongleriile fac parte dintr-un univers de discurs ale carui chei de intelegere sunt ascunse. uneori Nabokov se comporta ca si cum noi ar trebui sa stim ce-i in capul lui. de asta probabil face referire la el ca unic cititor. la mijloc nu este vorba, cred, de o cultura artistica foarte vasta, de care ai nevoie pentru a-i pricepe cartile, ci de o imaginatie foarte vasta si oarecum mistica (o mistica artistica), la care nu are decat el acces sau foarte putini.
Mie mi se pare uneori ca joaca sah (la nivel de maestru) cu cititorul. El are deschiderea si, in plus, se afla intotdeauna c-o miscare inaintea adversarului.
intra-adevar, 'umorul incisv si necrutator' este unul din atuurile lui nabokov.
un scriitor care, ma repet, m-a uimit si fascinat cu fiecare noua carte.
dupa ce am terminat
'ada sau ardoarea',
utlima carte citia din... repertoriul meastrului, personajele romanului (ada, van, lucette) ma bantuiau inca in clipa cand am gasit o anagrama delicioasa pentru 'nabokov'.
'nabokov' = 'van book' :)
ce se intampla de nu mai scrii? sunt sigur ca ai treaba, altfel nu-mi explic. sper sa revii in curand cu textele tale serioase si atat de bine scrise! eu te citesc intodeauna.
@arthur, am revenit :-) si la blog si acasa (ce ciudat e sa numesti acasa un loc care, nu demult, nici macar nu era al tau).
ssd固態硬碟 外接式硬碟 餐飲設備 製冰機 洗碗機 咖啡機 冷凍冷藏冰箱 蒸烤箱 關島婚禮 關島蜜月 花蓮民宿 彈簧床 床墊 獨立筒床墊 乳膠床墊 床墊工廠 記憶體 產後護理之家 月子中心 坐月子中心 坐月子 月子餐 美國置產須知 隨身碟 花蓮民宿
Post a Comment